# Žmogaus veiklos įtaka ekosistemoms

## Žmonijos poveikis aplinkai

Per visą savo gyvavimo istoriją žmonija nuolat vienaip ar kitaip darė įtaką aplinkai. Pirmuosius tūkstančius metų žmogaus veikla didelės žalos gamtai nedarė, nes medžiotojų ir maisto rinkėjų bendruomenėje žmogaus poreikiai atitiko gamtos galimybes. Pusiausvyra tarp gamtos ir žmogaus veiklos buvo pažeista, kai žmogus sukūrė darbo įrankius, pradėjo verstis žemdirbyste ir gyvulininkyste. Pagausėjus maisto išteklių, daugėjo gyventojų, sparčiau kūrėsi gyvenvietės. Plėtojantis mokslui ir pramonei, susidarė galimybės atsirasti daugybei žmonių, kurių veiklai reikėjo vis daugiau maisto, žaliavų ir energijos. Žmogaus poveikis gamtai padidėjo daug kartų. Dėl jo veiklos susidaro vis daugiau ir daugiau kenksmingų atliekų, kurios gamtai yra svetimos. Ūkininkavimas, žvejyba dažnai suardo gamtines mitybos grandines, o tiesiant kelius ir statant namus naikinamos natūralios buveinės. Žmogus suvartoja ir didelę dalį žemės išteklių, kuriuos gaunant smarkiai kenkiama gyvajai gamtai. Sukuriama gausybė įvairių teršalų - buitinių šiukšlių, nutekamųjų vandenų, žalingų cheminių medžiagų ir kitokių atliekų. Vieni teršalai patenka į atmosferą, kiti verčiami į sąvartynus, treti nuteka į upes, jūras. Tarša griauna gyvosios gamtos pusiausvyrą.

## Oro taršos padariniai

Jeigu atmosferoje būna teršiančių dujų, pavyzdžiui, iš jėgainių išleistų sieros oksidų, automobilių išmestų azoto oksidų, lietūs pasidaro rūgštūs. Kai kuriose Europos ir Amerikos vietovėse rūgštusis lietus pražudė didžiulius miškų plotus. Atmosferoje susikaupę anglies chloridai ir fluoridai reaguoja su ozonu ir taip ardo jo sluoksnį, vietomis jį gerokai paplonindami. Suplonėjus ozono sluoksniui, Žemę pasiekia daugiau ultravioletinių Saulės spindulių. O jie labai pavojingi gyviems organizmams, nes gali pažeisti nukleorūgščių struktūrą ir taip sukelti mutacijas bei vėžį. Ultravioletiniai spinduliai labai pavojingi ir įvairiems mikroorganizmams, kurių dauguma yra skaidytojai. Šie spinduliai sunakina dalį skaidytojų ir todėl gali sutrikti medžiagų apykaitos ciklas ekosistemose. XX a. dėl miškų kirtimo ir iškastinio kuro deginimo atmosferoje smarkiai padidėjo anglies dioksido kiekis. Šios dujos panašiai kaip šiltnamio stiklas atmosferoje sulaiko šilumą, neišleisdamos jos į kosmosą. Todėl didėja vidutinė Žemės temperatūra, vyksta globalinis atšilimas, kuris gali pakenkti Žemės ekosistemų veiklai, egzistavimui.

## Vandens taršos padariniai

Buitiniai ir maisto pramonės nutekamieji vandenys, srutos, nuo laukų nuplautos trąšos atneša į upes ir ežerus daug organinių atliekų bei mineralinių medžiagų, reikalingų augalams. Skaidantis organinėms atliekoms, azoto, fosforo ir kitų elementų dar pagausėja. Dėl to pradeda smarkiai augti greitai besidauginantys dumbliai ir vandens augalai. Vandens telkinys ima sparčiai želti, jo pakrantės dumblėja. Toks maisto medžiagų telkinyje pagausėjimas, dėl kurio sparčiai dauginasi dumbliai ir auga augalai, vadinamas eutrofikacija. Vasarą, esant palankiai temperatūrai, staigiai daugėja žaliųjų dumblių - sakoma, jog vanduo žydi, - tai ir yra pagrindinis eutrofikacijos požymis. Dumbliams ir vandens augalams žuvus, o jų liekanoms nusėdus ant dugno, susidaro dumblo, kuriuo minta bakterijos, sluoksnis. Jos kvėpuoja vandenyje ištirpusiu deguonimi, sparčiai dauginasi ir todėl vandens telkinyje pradeda stigti deguonies žuvims ir kitiems gyviems organizmams. Laikui bėgant, vyksta ekosistemų kaitą ir vandens telkinys užpelkėja.

## Dirvos erozija

Tiek Lietuvoje, tiek visame pasaulyje anksčiau dirvos buvo derlingesnės negu dabar. Pagrindinė dirvožemio prastėjimo priežastis - dirvos erozija. Tai viršutinio derlingo dirvožemio sluoksnio irimas dėl kritulių, vėjo ar žmogaus veiklos. Gamtinė dirvos erozija vyko jau tada, kai žmogaus dar nebuvo. Tačiau ji dažniausiai nesutrikdydavo medžiagų apykaitos sausumos ekosistemose, nes dirvožemis retai likdavo plikas, be augalinės dangos. Miško medžiagų lapai, tankūs krūmai, žolės, samanos saugojo dirvožemį nuo ardomojo vėjo ir lietaus poveikio. Kai lietaus lašai, prasiskverbę pro miško ardų augalus, pasiekia žemės paviršių, jų energija būna išsekusi ir ardomoji galia prarasta. Miške nelabai gali įsisiautėti ir vėjas. Tuo tarpu žmogaus veiklos sukeltos erozijos padariniai būna sunkūs. Ypač daug dirvos prarandama dirbamuosiuose laukuose, nes lietus ir vėjas čia gali įsisiautėti kaip reikiant. Kuo ilgiau, nuėmus derlių, dirva lieka neapsodinta, tuo daugiau nupustoma arba nuplaunama viršutinio, derlingiausio dirvožemio sluoksnio. Kad apsaugotų dirvas nuo erozijos ir padidintų naturalų jų derlingumą, ūkininkams siūloma pasirinkti ekologinės žemdirbystės kryptį. Visų pirma žemę dirbti minimaliai, nenaudojant didelių ir sunkių žemės ūkio mašinų (jos suslegia dirvą ir todėl mažina derlingumą). Taip pat svarbu, kad dirva kuo trumpesnį laiką būtų plika, be augalinės dangos. Dirvos eroziją pristabdyti galima ir grąžinant atliekas. Taip sugrąžinama dalis medžiagų ir energijos ekosistemai. Kur dirvos labai eroduotos, reikėtų vietoj dirbamų laukų įrengti ganyklas arba apsodinti tas vietas mišku. Didelėse lygumose, kur gali stipriai įsisiautėti vėjai, reikia sodinti medžių ir krūmų juostas, sulaikančias vėjus ir neleidžiančias nupustyti dirvožemio. Kiek įmanoma rečiau ir labiau apgalvotai reikėtų naudoti ir mineralines trąšas, pesticidus, kurie sunakina daugybę gyvenančių skaidytojų, o kartu ir mažina humuso (puvenų) kiekį joje.

Pastaruoju metu, tiesiant kelius ar statant namus, derlingas dirvožemis nukasamas ir vežamas ten, kur jo trūksta. Nenaudojami smėlio ir žvyro karjerai apsidinami mišku, kad, bėgant metams, susiformuotų naujos ekosistemos.

© 2011 Karolina Untulytė